Päťdesiat rokov zvukovej knihy 
Ing. Milan Heimschild

Ak chceme hovoriť o histórii zvukovej knihy v Levoči, musíme mať na pamäti skutočnosť, že Levoča sa historicky vyvinula ako centrum nevidiacich a slabozrakých na Slovensku. 25. januára 1922 bol v meste zriadený prvý Štátny ústav pre slepých, ktorý poskytoval nevidiacim a slabozrakým chovancom primárnu existenčnú zábezpeku a zároveň im zabezpečoval aj základné vzdelanie a prípravu pre budúci život. Neskôr v Levoči vznikli: Základná škola internátna pre nevidiacich a slabozrakých, Stredné odborné učilište pre nevidiacich a slabozrakých, Rehabilitačné stredisko pre zrakovo postihnutých, ako aj   Výrobné družstvo invalidov Obzor, ktoré zamestnávalo telesne postihnutých.
Pretože spočiatku na Slovensku nebola nikde zabezpečená tlač kníh pre nevidiacich, logicky v Levoči vznikla potreba tlačiť a vydávať knihy a učebnice, dôležité pri výchove a vzdelávaní. V roku 1946 tak vznikla v Levoči tlačiareň pod názvom Slovenská slepecká tlač. Spočiatku bola zameraná len na tlač dokumentov – kníh a časopisov v Braillovom písme. Až s nástupom rýchleho technického rozvoja magnetofónovej techniky a jej začínajúcej dostupnosti v 50-tych rokoch, začali prvé úvahy a neskôr aj pokusy  s nahrávaním zvukových kníh. Prvé nahrávky, ktoré sa nezachovali, boli zrejme uskutočnené amatérsky a v súkromí  domácností nadšencov zvukovej techniky. 
Oficiálne, čo sa dá zistiť z archívnych prameňov, sa začalo v Levoči s nahrávaním zvukových kníh v roku 1962, keď slepecká tlačiareň kúpila 2 magnetofónové pásy značky AGFA a zaobstarala magnetofóny, ktoré však, ako sa píše v kronike, neboli nové. Do Levoče ich predisponovala z pražskej tlačiarne a knižnice. Záznamové prístroje typu KB 100 (NDR) a Sonet-duo (ČSSR) neboli síce najideálnejšími typmi magnetofónov na kvalitné nahrávanie, neboli to totiž profesionálne magnetofóny, ale prístroje pre domáce použitie. Napriek tomu sa 11. januára 1962 prevádzka značne provizórneho zvukového štúdia začala. Štúdiom bola vlastne kancelária, ktorá bola predelená závesom z hrubého flaušu. V prednej časti sedel „technik“ s magnetofónom, za závesom bol načítavateľ (spíker) s mikrofónom. Mikrofón bol príslušenstvom magnetofónu Sonet-duo, čomu zodpovedala aj jeho kvalita. Tak vznikli na začiatku prvé štyri zvukové tituly: Ranný vietor od Miloša Krna, Družné letá od Dominika Tatarku, Zbojnícka mladosť od Ľuda Ondrejova a Avignonskí milenci od E. Trioletovej. Prvé dve načítal Štefan Mráz, učiteľ tunajšej základnej školy, ďalšie dve Edita Znancová, taktiež učiteľka z Levoče. V tom istom roku Slepecká tlačiareň požiadala o výpomoc pražských kolegov, ktorí vo svojich, vtedy už zrejme zabehnutejších štúdiách v Prahe, vyčlenili čas a priestor pre slovenských hlásateľov, pôsobiacich v hlavnom meste bývalej ČSSR. Tak vzniklo pre Levoču asi 10 titulov nových zvukových kníh, ktorým prepožičali svoje hlasy hlavne Milan Matejčík a Ján Lacko. V ďalšom období rokov 1962 – 1964 pribudli hlasy ďalších, hlavne  učiteľov z Levoče – Mária Matúšiková, Želmíra Havírová, Koloman Čillík z ľudovej školy umenia, ale aj hercov a hlásateľov z celého Slovenska – Ján Fábry, Peter Gažo...  
Ako sa v kronike ďalej píše, 10. decembra 1964 začala Slepecká tlačiareň v Levoči oficiálne spolupracovať aj s Československým rozhlasom – štúdiom Bratislava na Zochovej ulici. Začiatkom roku 1965 dostala levočská tlačiareň povolenie objednať prvý štúdiový mikrofón značky Neumann nemeckej výroby, čo značne prispelo ku skvalitneniu prvých nahrávok. V roku 1968 definitívne doslúžilo historicky prvé, kancelárske zvukové štúdio a nahradila ho adaptovaná nahrávacia miestnosť v starom internáte učilišťa pre mládež s chybami zraku, ktorá sa vybavením trocha začala podobať na nahrávacie štúdio. Načítavateľ už bol, zrejme na základe skúseností, oddelený v akejsi drevenej búdke, pričom dorozumievacím prostriedkom bola obyčajná baterka, pomocou ktorej načítavateľovi dávali signály o režime nahrávania. Zintenzívnila sa aj spolupráca s rozhlasom, a to nielen v oblasti samotného načítavania, ale aj v technickej výpomoci. K bratislavskému štúdiu pribudlo  košické.
       Ďalším historickým medzníkom vo vývoji nahrávania zvukových kníh bol zjazd Združenia zväzov slovenských invalidov koncom marca 1969 v Bratislave, v rámci ktorého vznikol Slovenský zväz nevidiacich. Zmenil sa i názov tlačiarne: od mája sídlila v Levoči Tlačiareň slovenského zväzu nevidiacich.
V nasledujúcom roku sa nahrávanie kníh v Levoči  prerušilo, prírastky do zvukového fondu sa obstarávali dodávateľsky v bratislavskom a košickom rozhlase. Aj keď to bola veľká pomoc, do budúcna sa na tom nedalo stavať, pretože k načítavaniu kníh sa herci a hlásatelia dostávali pomerne zložito, nepravidelne a často nebolo možné dohodnuté termíny dodržať. Aj napriek týmto problémom počet zvukových kníh vo fonde narastal a ku koncu roku 1970 ich bola celá stovka. 
 V roku 1971 bol odovzdaný do užívania moderný komplex Učňovskej školy internátnej pre mládež s chybami zraku a tlačiareň mohla priestory starého internátu využívať na účely nahrávania ešte ďalších päť rokov. Pre adaptované zvukové štúdio boli v týchto priestoroch vyčlenené dve miestnosti a nahrávacie zariadenie zapožičala Československá televízia, štúdio Košice. Tlačiareň ho neskôr získala do vlastníctva prevodom. Súčasťou technického vybavenia bol aj prvý štúdiový strihový magnetofón značky Jansen. Netreba pripomínať, že v prevažnej miere šlo už o používané, resp. vyradené zariadenia. Vďaka tomu však bolo v tlačiarni opäť obnovené nahrávanie zvukových kníh a začal narastať počet titulov z vlastnej produkcie. K domácim načítavateľom pribúdali externí, hlavne z blízkych divadiel v Spišskej Novej Vsi, Prešove a Košiciach.   
Nová éra v nahrávaní zvukových kníh začala až otvorením Tlačiarne a knižnice pre nevidiacich v roku 1976 v novej budove na Štúrovej ulici v Levoči. Jej základný kameň bol položený v apríli 1973. Tu vznikli dve nahrávacie štúdiá kompletne vybavené na tú dobu pomerne modernou nahrávacou technikou. Tá s istými zmenami a úpravami z dôvodu prechodu na audiokazety a prirodzeného opotrebovania slúžila až do konca roka 2002. V roku 2003 ju nahradila technika z japonského grantu, ale o tom a podrobnejšie trocha neskôr. Získané priestory pre zvuk sú využívané dodnes. Otvorením novej budovy sa konečne stabilizovala oblasť nahrávania a výroby zvukových kníh, ku ktorým neskôr pribudli aj zvukové časopisy. Svedectvom toho je aj štart nárastu počtu zvukových kníh, počnúc týmto rokom, až kým sa nedosiahol akýsi ustálený stav, ohraničený priestorovými, technickými a ekonomickými možnosťami. V osemdesiatych rokoch zaznamenávame trvalý nárast produkcie, ktorý pokračoval až do začiatku 90-tych rokov, keď sa za daných možností dosiahol určitý strop produkcie. Ročne sa načítalo približne 150 titulov v rozsahu 2 000 hodín nahrávky. 
Vráťme sa však ešte do minulosti a nazrime do postupného vývoja  zvukovej knihy. Ten šiel vždy ruka v ruke s technickým pokrokom a tak, ako sa vyvíjala dostupná technika, tak sa postupne vyvíjala a menila aj podoba zvukovej knihy. Celú 50-ročnú históriu však môžeme rozdeliť na dve  epochy: analógovú a digitálnu.  
Doteraz dlhšia, analógová epocha, začala sprístupnením a postupným zvládnutím magnetofónovej techniky v 60-tych rokoch. Spočiatku, hneď od prvej knihy v roku 1962, sa na nahrávanie používali komerčné magnetofóny, pracujúce s magnetofónovými páskami navinutými na kotúčoch rôznych priemerov. Originál zvukovej knihy, vyhotovený v nahrávacom štúdiu, sa na pracovisku prepisu kopíroval v požadovanom počte na ďalšie pásy, pričom sa spočiatku používali štandardné magnetofóny, pracujúce štandardnou rýchlosťou. Pretože jedna kniha pozostávala zväčša z 5-10 pásov, niektoré aj z väčšieho počtu, takéto kopírovanie bolo zdĺhavé a neproduktívne. Aj samotná manipulácia s knihami na magnetofónových pásoch bola pre čitateľov náročná a často dochádzalo k poškodeniu knihy z dôvodu poškodenia samotnej magnetofónovej pásky. A pásky, hlavne tých lepších značiek, boli v tom čase pomerne drahým a úzkoprofilovým tovarom. Revolučnou zmenou  bol vynález kompaktnej magnetofónovej kazety v 70-tych rokoch, ktorá, ako vieme, nie je vlastne ničím iným, ako magnetofónovou páskou umiestnenou v uzavretom puzdre. Má však veľké výhody oproti magnetofónovej páske na cievke – menší rozmer, ľahšiu a pohotovejšiu manipuláciu, ochranu pásky pred poškodením a nečistotou. To si rýchlo všimli aj naši predchodcovia a tak sa v roku 1977 začali zvukové knihy kopírovať na kazety. Spočiatku len kopírovať, čo umožnilo zakúpenie kopírovacej linky značky SONY, ktorá kopírovala originál zvukovej knihy, vyhotovený v nahrávacom štúdiu na pásoch, priamo na kazety, a to niekoľkonásobne vyššou rýchlosťou. Originály v štúdiách sa kvôli nedostupnosti strihových štúdiových kazetových magnetofónov naďalej nahrávali na magnetofónové pásy. Zmena v nahrávaní nastala až v roku 1992, keď sa do oboch nahrávacích štúdií kúpili profesionálne kazetové magnetofóny značky Studer. Tie umožňovali tzv. letmý strih a začalo sa s nahrávaním priamo na kazety. Súbežne s tým bolo potrebné inovovať aj kopírovaciu techniku. Starú, už dosť poruchovú kopírovaciu linku SONY, umožňujúcu kopírovanie z pásov na kazety, nahradila nová linka tiež značky SONY, ale tá dokázala kopírovať kazety priamo z kaziet zvýšenou rýchlosťou a plne automaticky. Tým sa značne urýchlila a zjednodušila produkcia zvukových kníh, čo umožnilo zvýšiť počet kníh i počet kópií. Kazety sa používali až do roku 2009. Ročne sa ich pri nahrávaní a kopírovaní zvukových kníh a časopisov spotrebovalo niekoľko desiatok tisíc. V knižniciach je dodnes, samozrejme, ešte veľa zvukových kníh na kazetách. Tie podľa rozsahu predlohy pozostávajú v priemere z 8- 12 ks kaziet. V archíve zvukových štúdií sú však aj knihy, ktoré majú  niekoľko desiatok kaziet (maximálne 64 ks majú Pravidlá slovenského pravopisu). Čím bola kniha rozsiahlejšia, tým bol počet kaziet vyšší a tým bola manipulácia s knihou zložitejšia. Prejavovalo sa to najmä pri odbornej literatúre a učebniciach, kde sa často vyžaduje rýchlo vyhľadať potrebnú časť alebo stranu. 
Tieto nedostatky umožnil odstrániť až systém novej generácie zvukových kníh DAISY (Digital Audiobased Information System). Ide o číslicový systém založený na zvukovej informácii, celosvetovo ho zastrešuje DAISY Konsorcium, čo je združenie Inštitútov pre slepecké médiá, ktoré sa zaoberá vývojom nových generácií digitálnych kníh vo zvukovej podobe pre nevidiacich a slabozrakých. Konzorcium bolo založené v roku 1996 v Zürichu.
Prvá zvuková kniha vyhotovená v tomto systéme vznikla v SKN v roku 1997. Je ňou kniha Číry a čistý rozprávač Ľudo Ondrejov od Augustína Maťovčíka. Jej nahrávka mala v našich štúdiách analógovú podobu na kazetách a digitálnu podobu nadobudla až dodatočnou digitalizáciou analógovej nahrávky. K tomu boli preškolení pracovníkom konzorcia DAISY dvaja pracovníci SKN: Norbert Végh a Milan Heimschild. Školenie sa uskutočnilo v máji v tom istom roku v Únii nevidiacich a slabozrakých v Bratislave. Pre tento účel bol v SKN zakúpený a nakonfigurovaný prvý počítač určený výlučne len pre potreby výroby zvukových kníh. Išlo o počítač IBM s procesorom 486 a pamäťou 256 MB, ktorý bol v tom čase v našej inštitúcii najvýkonnejší a navyše ako jediný mal už zabudovanú CD-RW mechaniku.  Tým sa vlastne začala nová – digitálna éra zvukovej knihy v levočskej SKN, ktorá trvá dosiaľ. 
Zvládnutie systému DAISY a výroba ďalších zvukových kníh v tomto systéme bola síce prelomovou udalosťou, ale k celkovej digitalizácii nahrávania a výroby digitálnych zvukových kníh v Levoči bolo v roku 1997 ešte ďaleko. Inej cesty však už nebolo. Zvukové knihy sa naďalej nahrávali a kopírovali na kazety. Bolo to podmienené vtedajším technickým vybavením zvukových štúdií, pretože pre väčšinu našich čitateľov bol prehrávač kníh DAISY, resp. vhodne nakonfigurovaný osobný počítač nedostupný. Jednoduchý prechod z audiokaziet na audio CD, ktoré sa vtedy dali v bežnej domácnosti prehrávať, nemal zmysel, pretože takáto kniha kvôli maximálnej kapacite audio CD (74 minút) by pozostávala z ešte väčšieho počtu nosičov ako tomu bolo u kaziet. Produkcia digitálnych kníh na CD v systéme DAISY bola v prvých rokoch značne obmedzená a viac-menej príležitostná. Po prvej DAISY knihe, ešte v tom istom roku, bolo v SKN spracovaných v systéme DAISY ďalších 5 titulov. Išlo výsostne o odbornú literatúru vybranú už z jestvujúceho knižného fondu SKN. Pri jej spracovávaní bola využitá tzv. skúšobná verzia programu DAISY, u ktorej sa overovali jednotlivé jeho funkcie. Z ekonomických dôvodov bola výroba DAISY kníh v SKN v rokoch 1998 – 2001 prerušená. Medzitým však tvorcovia program DAISY zdokonalili a od roku 2002 sa v SKN, po doriešení materiálovo-technických problémov, začalo s výrobou DAISY kníh znova. Vytvorilo sa nové pracovisko DAISY, ktoré po technickom vybavení a personálnom obsadení jedným pracovníkom začalo naplno pracovať. Hneď v danom roku bolo vyhotovených 6 nových titulov. Následne v rokoch 2003 – 2005 vzniklo ďalších 31 kníh. V prevažnej väčšine šlo opäť o odbornú a náučnú literatúru, pri ktorej má štruktúrovanie hovoreného textu veľký význam. Pri všetkých doteraz vyhotovených DAISY knihách sa kládol dôraz hlavne na štruktúru, ktorá kopíruje štruktúru predlohy. U niekoľkých kníh boli do štruktúry zakomponované aj strany, pomocou ktorých sa môže nevidiaci v knihe lepšie orientovať. Prvá verzia programu DAISY neumožňovala meniť stupeň komprimácie, a tak maximálny rozsah hovoreného slova, ktorý bolo možné uložiť na 1 CD bol 20 hodín. Nasledujúca a súčasná verzia tohto programu umožňuje voliť stupeň komprimácie a pri najvyššom stupni zaznamená na 1 CD až 80 hodín hovoreného slova. Pri takom vysokom stupni komprimácie sa však pri reprodukcii intenzívne prejavuje digitalizácia. Hlas znie dosť neprirodzene a preto sa v praxi využíva kapacita jedného CD do 30 hodín, čo pre väčšinu štandardných kníh stačí. Rozsiahlejšie knihy (slovníky, encyklopédie) sa po nahratí delia na 2 a viac CD. Najrozsiahlejšia zo všetkých DAISY kníh, doteraz u nás vyhotovených, je Veľký slovník cudzích slov, ktorý pozostáva až z 24 CD nosičov a obsahuje vyše 60 tisíc hesiel – slovíčok. Tomu zodpovedá aj dĺžka jej spracovania – nahrávala sa skoro pol roka, ide asi o  250 hodín nahrávky a do DAISY systému sa spracovávala skoro dva roky. 
Koncom 90-tych rokov sa už počítačová technika nezastaviteľne presadzovala aj v iných oblastiach ľudskej činnosti. O to viac sme to pociťovali v oblasti produkcie zvukových kníh, kde profesionálne nahrávacie štúdiá vo svete, ale aj na Slovensku, vo veľkom prechádzali na tzv. digitál. O nesporných výhodách digitálneho systému, zvlášť pre túto oblasť, sme v SKN samozrejme všetci zainteresovaní vedeli. Spomeniem len: stálosť kvality nahrávky nezávislej od počtu prehratí, nízka úroveň šumu, jednoduchá orientácia v nahrávke, jednoduchá možnosť strihu, možnosť dodatočnej úpravy parametrov nahrávky, možnosť použitia jedného nosiča pre nahrávku celej knihy, jednoduchosť prenosu a kopírovania digitálnych nahrávok atď., čo nám vtedajšia technika neumožňovala dosiahnuť. Prechod na digitálne nahrávanie a následné spracovanie a kopírovanie si však vyžadoval kompletné prebudovanie technológie zvukových štúdií, ktoré boli v tej dobe vybavené už značne zastaranou a poruchovou analógovou technikou, pochádzajúcou zväčša z obdobia socializmu. Boli to prístroje značky Tesla z bývalej ČSSR (mixážne pulty), ale aj strihové pásové magnetofóny Mechlabor z Maďarska, resp. ďalšie vybavenie z iných krajín bývalej RVHP. Najmodernejšou technikou v štúdiách boli štúdiové kazetové magnetofóny STUDER zo Švajčiarska a kopírovacia linka SONY z Japonska. Na zastaraných  prístrojoch sa digitál robiť nedal a na prebudovanie celého reťazca bolo potrebných niekoľko miliónov korún. Ako na zavolanie prišla v roku 1999 výzva z Ministerstva kultúry SR s možnosťou uchádzať sa o grant japonskej vlády, poskytovaný rozvojovým a postkomunistickým krajinám. Výzvu sme samozrejme neodmietli a ihneď sme sa pustili do práce. Vedeli sme čo chceme, len to bolo treba dať na papier. Vzhľadom pre krátkosť času (v apríli prišla výzva a začiatkom mája mal byť projekt so žiadosťou na ministerstve) sme požiadali o technickú pomoc firmu Rockcentrum z Martina, ktorá sa zaoberá návrhmi a dodávaním štúdiovej techniky. Pomoc sme potrebovali hlavne v oblasti návrhu konkrétnych komponentov pre digitálne nahrávanie. Po niekoľkých vzájomných konzultáciách a návštevách bol koncom apríla projekt na stole. Návrh komplexného riešenia technického zariadenia pre zvukové štúdiá vyšiel, pri všetkej skromnosti, na viac ako 8 a pol milióna slovenských korún. Hotový projekt s oficiálnym názvom „Technické zariadenie na nahrávanie, kopírovanie a archivovanie zvukového záznamu v analógovej a digitálnej forme pre zvukové štúdiá SKN v Levoči“ spolu so žiadosťou bol začiatkom mája 1999 zaslaný na Ministerstvo kultúry SR. V tom istom roku bola žiadosť japonskou vládou zamietnutá, pričom hlavným dôvodom, ako sme sa neskôr dozvedeli, bolo, že špecifikované zariadenia v projekte neboli japonskej výroby. Figurovali tam komponenty od renomovaných výrobcov štúdiovej techniky z Európy. Nevzdávali sme sa však. O rok neskôr, vo februári  roku 2000, bol projekt so žiadosťou o grant postúpený znovu. Po jeho následnom prepracovaní na japonské komponenty v rokoch 2000 – 2001, v spolupráci s firmami Toyota a Mitsubishi a po jednaniach počas niekoľkých nasledujúcich návštev zástupcov japonskej strany u nás, bol na jeseň 2001 grant v celkovej sume 50 miliónov jenov, čo bolo vtedy asi 18 miliónov slovenských korún, schválený. Potom už vývoj udalostí nabral rýchly spád. V januári 2002 bola pri príležitosti otvorenia Japonského veľvyslanectva v Bratislave podpísaná zmluva medzi Japonskom a Slovenskou republikou o dodávke nahrávacieho zariadenia pre SKN v Levoči. V tom istom roku sa v Tokiu uskutočnil tender na dodávateľa, v ktorom  zvíťazila  firma Toyota. V auguste 2002 bol podpísaný kontrakt medzi SKN a firmou Toyota. Vo februári 2003 bola technika dovezená k nám. V máji prišiel do Levoče technik-špecialista z firmy SONY, pod ktorého vedením bola technika vo zvukových štúdiách nainštalovaná a od júna 2003 sa začalo nahrávať. Tomu ešte predchádzalo týždňové zaškolenie našich pracovníkov na systém DAISY, ktorý vykonali vo februári 2003 dve zástupkyne japonského konzorcia DAISY. Nedá mi, pri bilancovaní zmien a úprav zvukových štúdií, nespomenúť ešte jeden vážny problém, s ktorým sa nahrávanie zvukových kníh dlhé roky borilo. Bol to rušivý zvuk, ktorý počas nahrávania prenikal do štúdií a tým aj do nahrávok, čím vlastne znehodnocoval našu prácu a rušil čitateľov pri počúvaní. Na vine bolo nie práve najšťastnejšie umiestnenie a orientácia nahrávacích štúdií v novej budovy ešte v štádiu projektu. Miestnosti štúdií sa dostali na najvyššie poschodie budovy, pričom okná sú orientované do ulice. V čase vzniku projektu bola Štúrova ulica jedným z najtichších kútov Levoče. Rozvoj automobilizmu, individuálnej bytovej výstavby a podnikateľských aktivít obyvateľov priľahlých ulíc urobil z tejto ulice jednu z najfrekventovanejších ulíc v meste. Nehovoriac už o rušivých zvukoch v rámci budovy, ktorých zdrojom boli hlavne sádzacie a tlačiarenské stroje na výrobu braillovských dokumentov, ktoré sa nachádzajú na prízemí. Uvedomovali sme si, že tento problém musíme vyriešiť ešte pred samotnou digitalizáciou systému nahrávania, pretože, aká by to bola digitálna nahrávka, v ktorej by nebol síce žiadny šum, ale čítanie by bolo rušené nežiaducimi zvukmi prenikajúcimi do štúdia z ulice alebo samotnej budovy? Prvé pokusy o elimináciu týchto rušivých zvukov sa robili elektronickou cestou za pomoci gate-expandérov, ktoré mali „umlčať“ tiché pasáže v nahrávke, keď bolo ruchy počuť najviac. Tento systém sa veľmi neosvedčil, pretože zariadenia neumožňovali nastaviť nábehy a dobehy tak, aby nedochádzalo k orezávaniu prvých hlások slov po pauze. Jediným možným riešením bolo fyzicky vylepšiť akustiku štúdií. Z dvoch možných riešení, ktoré vtedy prichádzali do úvahy, sa ukázalo zabudovanie tzv. akustickej kabíny do jestvujúcich štúdií ako najjednoduchšie, finančne prijateľné a hlavne najúčinnejšie. Navyše, nemohli sme si dovoliť odstaviť štúdiá na dva-tri mesiace, ktoré by zabrala celková rekonštrukcia štúdií. A tak sme v rokoch 2001 – 2002 v spolupráci so spomínanou firmou z Martina postupne zakúpili a do oboch štúdií nainštalovali profesionálne štúdiové akustické boxy, ktorých steny, podlahy a strop zabezpečujú 40 dB útlm rušivých zvukov z okolia. Sú to montované modulárne kabíny z masívnych dielcov, ich pôvod a výroba je v Nemecku. Tým sme síce zmenšili priestor načítavateľom, ale výsledky a dnes už niekoľkoročné skúsenosti ukazujú, že to bolo správne riešenie. Aj načítavatelia si zvykli na menší priestor pomerne rýchlo, pretože ten im zaručuje väčší pokoj počas načítavania, ale hlavne príjemnejšie podmienky, a to aj v lete. Celá kabína je vybavená účinnou ventiláciou a je klimatizovaná. Tým sa vylepšili pracovné podmienky načítavateľom, čo oceňujú hlavne v letných mesiacoch, keď teplota v štúdiu bežne dosahovala aj 40 stupňov, pretože počas nahrávania samozrejme nebolo možné vetrať. Zdá sa to ako kuriozita, ale studená voda na osviežovanie a nádoby na vyvolávanie fotiek s vodou, rozložené po podlahe štúdia boli v tých časoch samozrejmou výbavou štúdií. Samozrejmosťou bola aj povinnosť technika ráno pred nahrávaním doliať vodu, ktorá sa od predchádzajúceho dňa vyparila. 
Vráťme sa však k japonskému grantu. V období pred samotnou realizáciou bolo potrebné s japonskou stranou vyriešiť a splniť množstvo procedurálnych otázok a celý tento proces zabral veľa úsilia v oblasti administratívy. To, myslím si, malo aj negatívny dopad na samotný výsledok, pretože od schválenia po realizáciu uplynuli skoro tri roky. Vzhľadom na rýchlosť napredovania digitálnej techniky je to dlhý čas a navyše nebol dostatočný priestor na detailnejšie oboznámenie sa s návrhom riešenia, s ktorým nakoniec v tendri uspela dodávateľská firma, samozrejme japonská. Výsledkom bolo, že dodaná technika nespĺňala úplne naše požiadavky a potreby pre plynulý proces nahrávania. To sa riešilo až počas samotnej montáže dodanej techniky s japonským špecialistom. Za najväčší problém sme považovali to, že digitálne nahrávať bolo možné len v jednom z našich dvoch štúdií, a to ešte pomocou digitálneho rekordéra, ktorý pracoval s optickými diskmi a formátom, ktorý nebol kompatibilný so žiadnymi štandardne používanými formátmi u nás. Konečne v júni 2003 sme mohli opäť začať nahrávať, ale aj to len analógovo. Dodaná kopírovacia technika už bola slušnejšie pripravená aj na očakávanú digitalizáciu. Okrem novej kopírovacej linky kaziet SONY boli dodané, síce len malokapacitné kopírky na CD, ale aj pomerne zvláštny a špeciálny prístroj zn. OTARI, ktorý umožňoval kopírovať nahrávky z CD na kazety. Aj keď sa to na prvý pohľad zdá ako krok späť, ukázal sa ako veľmi potrebný a umožnil nám preklenúť prechodné obdobie od kaziet k CD. Bolo to obdobie  rokov 2004 – 2010, keď sme už v štúdiách síce nahrávali digitálne, ale do knižnice išli nahrávky ešte stále na kazetách. Dialo sa tak vlastne len do konca roku 2006, pretože na prelome rokov 2006 a 2007 sme uskutočnili začiatok prechodu zvukových kníh z kaziet na CD. Aby sme dali čas a možnosť aj našim čitateľom postupne si zadovážiť vhodný prehrávač CD, tento prechod bol plynulý, čo znamená, že v roku 2006 ku knihám na kazetách pribudli aj knihy na CD. Najprv len dve kópie, pričom v ďalších rokoch sa tento pomer na úkor kaziet postupne menil, až v roku 2010 sme úplne prestali nové zvukové knihy kopírovať na kazety a nahradili ich knihy na CD. To nám umožnilo zvýšiť počet kópií z každej knihy z 10 až na súčasných 18 ks. V tom istom roku sme začali poskytovať predplatiteľom aj všetky zvukové časopisy výlučne na CD nosičoch. Systém sa zjednodušil aj tým, že na rozdiel od kaziet, časopisy na CD čitatelia už nemusia vracať naspäť. 
Vráťme sa ešte do obdobia po realizácii  japonského grantu. Keďže nová technika nám ešte neumožňovala nahrávať digitálne, museli sme veľmi rýchlo navrhnúť, uskutočniť a finančne zvládnuť ešte jeden dôležitý krok. Do oboch štúdií sme potrebovali vhodný digitálny rekordér a do jedného ešte aj digitálny mixážny pult. V tom istom roku sme oslovili dve slovenské firmy – známych v Martine a bratislavskú firmu Mediatech so žiadosťou o vypracovanie ponuky na vhodné riešenie. Podmienkou bola realizácia ešte v roku 2003. Aj keď riešenie bratislavskej firmy sa nám javilo univerzálnejšie, rýchlejší boli Martinčania, ktorí nám v decembri dodali dva harddiskové rekordéry zn. Tascam MX2424 a do slabšie vybaveného štúdia ešte jeden mixážny pult, ktorý bol schopný s rekordérom komunikovať. Priam na Vianoce 2003 a počas nich sa nové prístroje nainštalovali, krátko vyskúšali a od 1. januára 2004 sa v SKN konečne začalo nahrávať digitálne. Až týmto bol zavŕšený projekt modernizácie technického zariadenia pre zvukové štúdiá v Levoči, čo však neznižuje význam japonského grantu. Bez neho by možno ešte doteraz v štúdiách slúžili krvopotne pri živote udržiavané staré „mašiny“, pretože na celkovú výmenu technického zariadenia na všetkých pracoviskách zvukových štúdií by SKN toľko finančných prostriedkov z vlastných zdrojov nikdy nebola schopná dať dokopy. Japonský grant bol určite jednoznačným a nezvratným štartom na ceste k digitalizácii, ktorá po niekoľkých rokoch hľadania, úspechov, ale aj omylov, konečne dospela do štádia, keď už viac dáva, a jej plody, verím, že prinášajú potešenie nielen našim čitateľom, ale aj samotným technikom. Práca so zvukom sa dostala na úplne inú úroveň a otvorila veľa ďalších možností, na vrchole ktorých je internet a digitálna knižnica. Ako však  pokračoval technický vývoj vo zvukových štúdiách v posledných rokoch a aký je súčasný stav?    
Ako som spomínal, v roku 2004 sme v nahrávacích štúdiách začali všetky nové zvukové nahrávky vyhotovovať výlučne v digitálnom formáte. To nám umožnilo začať archivovať zvukové knihy a časopisy konečne na CD, resp. na harddisky, ktoré slúžili v tej dobe ako akýsi provizórny digitálny archív. Boli to vlastne diskrétne 200GB-ové harddisky, ktoré sa vkladali do počítača pomocou zásuvky. Nahrávky v štúdiách sa delili na 45-minútové úseky, ktoré kopírovali minutáž kaziet. Bolo to nevyhnutné z dôvodu, že zvukové knihy a časopisy sa v tom čase sprístupňovali čitateľom len na kazetách, pričom pri kopírovaní sa v plnej miere využívala spomínaná špeciálna kopírka Otari, umožňujúca kuriózne vyhotovovať z CD priamo kópie na kazetách, a to ešte zvýšenou rýchlosťou. Teda z digitálneho originálu sme opäť vyhotovovali analógovú kópiu. Dôvody takéhoto postupu som už tiež spomenul. Podstatné je, že po citeľnom poklese produkcie v roku 2003 z dôvodu realizácie japonského grantu, sme v roku 2004 produkciu opäť dostali na predchádzajúcu úroveň a kvalitatívne sme tiež podrástli. V tých rokoch už bola akútna odpoveď na otázku: Ako a hlavne v akom formáte budeme ďalej poskytovať čitateľom naše produkty. Aj keď sa spočiatku na konci 90-tych rokov zdalo, že to bude jednoznačne formát DAISY, ďalší vývoj v oblasti digitálneho spracovania zvuku ukázal, že existujú už ďalšie možnosti, ktoré navyše nebudú vyžadovať pri počúvaní žiadny špeciálny prehrávač, či počítačový program. Najhorúcejším kandidátom v polovici prvého desaťročia po roku 2000 sa ukázal formát MP3, ktorý si svojimi vynikajúcimi vlastnosťami a stále väčšou dostupnosťou nezastaviteľne razil cestu k ovládnutiu sveta šírenia a uchovávania hudobných nahrávok. Tak v roku 2006, možno aj pod vplyvom rýchleho rozhodnutia českých kolegov v Prahe, padlo definitívne rozhodnutie aj u nás: zvukové knihy budeme našim čitateľom sprístupňovať v MP3 formáte s tým, že formát DAISY budeme aj naďalej používať v opodstatnených prípadoch – pri spracovaní nahrávok odbornej a náučnej literatúry, kde sa podstatne vyššia časová náročnosť spracovania vráti v podobe vyššieho komfortu práce s takouto knihou. Pôvodné pracovisko DAISY sme museli posilniť o ďalšie a zároveň obe pracoviská vybaviť technikou a vhodným programom pre strih a následnú komprimáciu zvukových nahrávok vo formáte MP3. Toto pracovisko sme spočiatku museli vybaviť aj duplikátorom CD, pretože na ňom sa vyrábali kópie zvukových kníh na CD v MP3 formáte. Od roku 2010, keď sa definitívne skončilo s kopírovaním zvukových kníh na kazety, túto prácu zabezpečuje pracovisko kopírovania zvukových kníh. V nahrávacích štúdiách sa medzitým v roku 2007 nainštalovali a vyskúšali novšie verzie harddiskovvých rekordérov. Tie sa však, žiaľ, ukázali ako nespoľahlivé a softvérovo doslova nezvládnuté zariadenia. Preto sme v roku 2010 prešli na systém počítačových staníc na báze počítačov zn. Apple, pracujúcich so systémom Macintosh, pričom prácu so zvukom – nahrávanie a spracovanie zabezpečuje špeciálny zvukový editor Steinberg – Cubase. Toto riešenie nám navrhla firma Mediatech a doterajšie skúsenosti ukazujú, že to bolo konečne šťastné riešenie. Následne v roku 2011 sme týmito počítačmi vybavili aj obidve pracoviska digitálneho spracovania zvukových nahrávok a takto vybavené pracoviská zvukových štúdií pracujú aj v súčasnosti. Musím spomenúť ešte jedno vylepšenie nahrávania v posledných rokoch. Týka sa mikrofónov. Aj keď naše zvukové štúdiá mali kvalitné kondenzátorové mikrofóny zn. Neuman, resp. z japonského grantu sme získali kvalitné štúdiové mikrofóny zn. SONY, ukázalo sa, že citlivá digitálna technika zachytí aj malú zmenu polohy načítavateľa voči mikrofónu, čo sa v nahrávkach prejavovalo ako kolísanie hlasitosti a zafarbenia hlasu počas čítania a pôsobilo rušivo. Preto sme v roku 2010 zakúpili a nainštalovali v oboch štúdiách tzv. nahlavové mikrofóny, ktoré si načítavateľ ako okuliare zavesí na ucho a tým sa dosiahne stabilná poloha mikrofónu voči ústam. Výsledkom je vyrovnanejšia úroveň nahrávky, ďalšia eliminácia rušivých zvukov z okolia a v neposlednom rade aj väčší komfort a  pohodlie načítavateľa (nemusí strnulo sedieť v jednej polohe nad knihou). 
Vráťme sa ešte k vývoju produkcie zvukových kníh v predchádzajúcich obdobiach. Ako som spomínal, až otvorením novej budovy TKN vznikli podmienky na postupný nárast ročnej produkcie zvukových kníh, ktorý sa začiatkom 90-tych rokov ustálil na maximálne možnom počte asi 150 titulov v rozsahu približne 1 500 hodín čistej nahrávky. Od začiatku (1962) až dosiaľ bolo nahratých, či už v Levoči alebo niekde inde, spolu 5 300 titulov zvukových kníh. V roku 2010 sme nahrali 5-tisíci titul, bola to Hačava od Rasťa Piška. Zaujímavosťou je, že napr. tisíca kniha bola nahratá až v roku 1985. Trvalo to teda celých 23 rokov. Dvojtisíca kniha prišla na svet už v roku 1993, teda o 8 rokov neskôr. Pre úplnosť spomeniem, že 3-tisíca bola nahratá v roku 1998, teda už o 5 rokov a 4-tisíca v roku 2004. Interval sa ustálil na piatich-šiestich rokoch, čo je dôkaz, že produkcia dosiahla svoj strop a ďalšie zvyšovanie je možné len za cenu nárastu zmennosti pri danom stave, resp. vybudovania ďalšieho štúdia. V oboch prípadoch si to žiada  posilnenie nadväzujúcich pracovísk spracovania a kopírovania.     
Dôležitou otázkou, ktorú zvukové štúdiá museli riešiť a zabezpečiť je otázka archivácie a starostlivosti o originály zvukových kníh. V ére magnetofónových pásov a kaziet bola originálom vlastne prvá nahrávka vyhotovená priamo v nahrávacom štúdiu. Tá sa po skopírovaní uložila do tzv. skladu originálov. Ako pribúdali knihy, narastal aj počet pásov a kaziet v tomto sklade. Nezabúdajme, že jedna kniha pozostáva v priemere z 10-tich nosičov, čo keď si vynásobíme číslom 4 000, vychádza nám úctyhodné číslo. Od začiatku ako sklad originálov slúžili dve spojené kancelárie o rozmeroch 5 x 4 m, kde boli v niekoľkých radoch umiestnené drevené skrine a police. V roku 2005 sa tento sklad zaplnil, čo sa provizórne vyriešilo zakúpením niekoľkých uzamykateľných skríň, ktoré sa postavili na chodbu. Takýto stav však nemohol trvať donekonečna a tak sme v roku 2009 pristúpili k celkovej rekonštrukcii skladu. Drevené skrine a police nahradili posuvné kovové regály, do ktorých sme mohli umiestniť všetky originály, pričom sme získali rezervu minimálne na 10 rokov produkcie. S nástupom digitalizácie sme museli riešiť aj otázku digitálneho archívu pre spoľahlivé a bezpečné uloženie všetkých digitálnych nahrávok. Zo začiatku, ako som spomínal, ako digitálny archív slúžili diskrétne zásuvkové IDE harddisky s čo najväčšou kapacitou. Až v roku 2011 sme v spolupráci s firmou IBM najprv vyriešili a koncom roka aj zrealizovali ozajstný digitálny archív, ktorý pozostáva s 30TB-ového harddiskového poľa, prístupného po sieti zo všetkých pracovísk zvukových štúdií a digitálnej knižnice, pričom jeho kapacitu možno ľubovoľne rozširovať. Nezabudli sme ani na oblasť ochrany a sprístupňovania starého fondu originálov zvukových kníh. Systematicky od roku 2003 prepisujeme originály vyhotovené na pásoch, spočiatku na kazety, od roku 2006 už na CD. V roku 2008 sme zakúpili Gem-digitizer – prístroj so softvérom na digitalizáciu originálov vyhotovených v minulosti na kazetách. V roku 2011 sme zriadili a technicky zabezpečili ďalšie, tretie pracovisko digitalizácie starých originálov zvukových kníh, pričom v pláne na tento rok máme spolu zdigitalizovať a spracovať do MP3 formátu 400 originálov zvukových kníh z archívneho fondu. Celkovo máme v pláne ukončiť digitalizáciu všetkých starých nahrávok do roku 2018. Neuveriteľné, ale najväčším problémom bolo zaobstarať kotúčové magnetofóny, ktoré sa už dnes nikde na svete nevyrábajú. 
Po technickom priereze vývoja zvukovej knihy v Levoči sa v krátkosti vrátim k druhej strane problematiky. Okrem techniky boli k tejto práci vždy potrební ľudia s kvalitným hlasom. Bez nich by žiadna zvuková kniha ani jej história neboli. Vráťme sa teda do histórie aj z tohto pohľadu. K prvému načítavateľovi, Štefanovi Mrázovi a ďalším už spomínaným levočským načítavateľom, pribudli časom Igor Makovický a Viera Petrusová v roku 1970, Milan Drotár    (1974), Hana Makovická (1975), Anton Kaščák (1977), Dušan Ružička a Igor Šabek (1979).  V 80-tych rokoch sa k ním pridali Dušan Szaboó (1980), Ľuboš Záhon (1981), Ivan Vojtek (1982), Beáta Drotárová (1983, vtedy ešte pod rodným menom Znaková), Marta Konôpková (1985), Jana Dolanská (1987, vtedy ešte pod rodným menom Krajňáková), Jitka Krišková (1988) a ďalší. V 90-tych rokoch Adela Gáborová (1991), Alfréd Swan (1991), Nora Selecká (1993), aj keď svoju prvú knižku načítala už v roku 1967, ale v Bratislave. V roku 1994 začala načítavateľská kariéra Vila Rozborila, pôsobiaceho vtedy v spišskonovoveskom divadle. V roku 1995 načítali svoju prvú knihu Ľudmila Swanová, Peter Lejko, herec z Prešova. To sú všetko mená, s ktorými sa čitatelia zvukových kníh najčastejšie stretávajú. 
Nedá mi medzi týmito menami nespomenúť aj napr. Máriu Palúchovú z Banskej Bystrice, načítavateľku od roku 1994. Nepravidelnou výpomocou v týchto rokoch boli aj napr. Andrej Hryc, Peter Gažo, Eva Curylová, Hana Šubová, Miroslav Trnavský, Ján Fábry a ďalší. V nahrávkach z týchto rokov sa stretneme aj s hlasmi Karola Machatu, či Viliama Záborského. Výnimočnou udalosťou bola návšteva Ladislava Chudíka, Viery Strniskovej v roku 1992, počas ktorej v ich podaní vznikli dve zvukové knihy. Od konca 90-tych rokov obohatili hlasový fond ďalší herci a hlásatelia, napr. Peter Čižmár, Vladimír Bálint, Karol Polák mladší, Peter Slovák, Peter Cibula, Valéria Fürješová, Katarína Turčanová. Príležitostne Jozef Šimonovič, Marián Šidlík, Matúš Oľha, Milka Zimková. V roku 2010 načítala u nás svoj Životopis herecká legenda Eva Kristinová. Príležitostne sa u nás zastaví Patrícia Garajová-Jariabková, ale knihu načítala aj mediálne známa Dorota Nvotová. Musím ešte spomenúť jednu výnimočnú udalosť, keď počas hosťovania divadla Astorka v Levoči načítali bez nároku na honorár dve knihy herci: Matej Landl, Peter Šimún, Juraj Kemka, Zuzana Krónerová, Marta Sládečková a Anna Šišková. Bolo to v roku 2001. Občas k nám prídu načítať svoje diela aj samotní spisovatelia, ako napr. Miroslav Saniga, prírodopisec a pedagóg, Pavel Dvořák, historik, či Kamila Kay-Strelková, podnikateľka a spisovateľka a ďalší. Aj keď v súčasnosti okruh načítavateľov je dosť bohatý, nebránime sa novým, dobrým a zaujímavým hlasom. Je to z dôvodu žánrovej pestrosti kníh, ale dávame tým priestor aj mladým talentom, pričom myslíme na budúcnosť. V poslednom čase sa sľubne rozbieha spolupráca s viacerými absolventmi Akadémie umení v Banskej Bystrici, odbor herectvo, ktorí účinkujú alebo získavajú prax v okolitých divadlách. V pláne je aj oficiálna spolupráca so spomínanou školou, ktorá pod vedením jej rektora Matúša Oľhu plánuje vybudovať štúdio, v ktorom by si talentovaní kandidáti herectva overovali svoje schopnosti aj pri načítavaní kníh pre nevidiacich a slabozrakých. Rokovania o spolupráci sa už uskutočnili.   
Ako som spomenul, od samého začiatku pri nahrávaní, ale aj technickou výpomocou Levoči intenzívne vypomáhal Československý, resp. Slovenský rozhlas. Táto, pre nás výhodná spolupráca, prebieha nepretržite dodnes. V roku 2003 bola obnovená stará zmluva o spolupráci a po vzniku Rozhlasu a televízie Slovenska bola po drobných úpravách v tomto roku zmluva opäť potvrdená na obdobie 5 rokov. Výsledkom spolupráce je hádam vyše 300 rôznych nahrávok a relácií z bohatého fondu Slovenského rozhlasu, ktoré obohacujú náš knižničný fond a na ďalšie sa naši čitatelia tešia.  
Na záver, aká je teda ďalšia perspektíva zvukovej knihy? V prvom rade musíme posúdiť jej opodstatnenosť z pohľadu záujmu zo strany čitateľov. Dá sa jednoznačne konštatovať, že o zvukové knihy je stále veľký záujem a ich nové formy, či už na CD alebo cez internet prostredníctvom našej digitálnej knižnice, tento záujem neustále zväčšujú. Postupnou digitalizáciou celého nahrávacieho a technologického reťazca sa vytvorili podmienky pre vznik najnovšej formy sprístupňovania zvukových kníh a časopisov prostredníctvom internetu, čo môžeme v súčasnosti považovať za špičku celého tohto úsilia a napredovania. Všetky dnes nahrávané zvukové knihy sú našim čitateľom k dispozícii vo vybraných knižniciach na celom Slovensku na CD nosičoch v MP3 formáte. Pripravuje sa rozšírenie tejto služby aj o nahrávanie zvukových kníh priamo do osobného MP3 prehrávača, resp. iného vhodného pamäťového média. V digitálnej knižnici prostredníctvom internetu je v súčasnosti prístupných viac ako 2 500 zvukových kníh a každý mesiac vyše 30 nových. Našou najbližšou a najväčšou úlohou je formou rozbehnutej digitalizácie vo vlastnej réžii zabezpečiť sprístupnenie celého fondu originálov zvukových kníh nahratých v minulosti na mg pásoch a kazetách. Týka sa to ešte asi 500 titulov na mg pásoch a 1 700 titulov na mg kazetách, čo fyzicky znamená okolo 4 000 pásov a 14 000 kaziet. Na základe požiadaviek edičnej komisie, či samotných čitateľov, sme schopní zabezpečiť spracovanie a výrobu zvukových kníh a časopisov skoro vo všetkých najbežnejšie používaných digitálnych formátoch: Audio, MP3, WMA, ale aj v špeciálnom formáte DAISY. Od roku 2011 sme začali s úplne novou službou – vyhotovovaním komentovaných filmov, ktoré sme získali od vydavateľstva Apogeum v Brne. V tomto roku ich plánujeme sprístupniť cez 60. 
Prechod na digitálny formát nemôžeme považovať za cieľ, ktorý sme dosiahli, ale len za začiatok novej éry zvukových kníh, ktoré majú na tomto poli pred sebou priam nekonečné možnosti zdokonaľovania a premien. Či už je to z pohľadu zvukových formátov a foriem, ale aj z pohľadu rôznych možností ich sprístupňovania a využitia. Možno raz klasickú zvukovú knihu, čítanú príjemným ľudským hlasom, nahradí zvuková kniha reprodukovaná syntetickým hlasom. Možno sám čitateľ, pripojený cez internet do celonárodného, či celosvetového systému knižníc, si nájde želaný text alebo titul a dokonalý syntetizátor mu hlasom, ktorý si vopred zvolí, či sám vytvorí, text prostredníctvom počítača, či špeciálneho prístroja, prečíta. Dá sa povedať, že dnes to už nie je len sen, či vízia. Stav techniky to už umožňuje a  dostupný hlas pre čítanie odborných či náučných textov celkom postačuje. Je len na čitateľovi, či sa s takýmto vyhotovením zvukovej knihy uspokojí. Digitálna forma umožnila, aby ďalší vývoj zvukovej knihy závisel už len od predstáv, želaní a technických možností samotného čitateľa, pre ktorého celé to 50-ročné úsilie mnohých technikov, spíkrov a  ďalších ľudí bolo vynaložené. Vďaka im všetkým a vám za pozornosť. Ďakujem. 

Ing. Milan Heimschild, vedúci oddelenia zvukových štúdií
Slovenská knižnica pre nevidiacich Mateja Hrebendu v Levoči

Graf č. 1

Graf č. 2